A NETFLIX COMEDY SPECIAL
- Kaikki valmiina. - Voimmeko siis vihdoin aloittaa?
Gad! Gad!
Hyvät naiset ja herrat, Gad Elmaleh!
Montreal!
Kiitos!
Olen liikuttunut. On hauska olla täällä.
On hauskaa olla Montrealissa.
Meillä on sentään yhteistä taustaa.
Asuin Montrealissa muutaman vuoden.
Minulla oli tosi hauskaa Montrealissa.
Sain Kanadan passin.
Ihan oikeasti. Se on mahtavaa.
Minulla on myös Marokon passi.
Ei, hetkinen.
En käytä sitä.
Olen ylpeä marokkolaisista juuristani,
mutta nyt on tietenkin huono aika -
mennä Amerikan tullin läpi ja näyttää vihreää passia,
jossa on kultaista arabiankielistä tekstiä,
ja sanoa: "Olen koomikko."
Kun tulin ensi kertaa USA:han, minulta kysyttiin syytä.
Vastasin olevani koomikko.
Virkailija käski kertoa vitsin.
"Miksi?" "Todistaaksesi ammattisi."
Siitä lähtien, kun minulta on kysytty olen vastannut "peräsuolilääkäri".
"Haluatteko, että näytän?"
USA on on hyvin monimutkainen. Olen työskennellyt siellä paljon.
Viisumin saaminen on hyvin monimutkaista.
Aikaisemmin sai yleisiä työviisumeja.
Nyt kaikki on tarkempaa.
Minulla esimerkiksi on stand-up-koomikon viisumi.
Saan esittää komediaa vain seisten yleisön edessä.
Saan kertoa vitsejä, mutta en tanssia.
Jos erehdyn tanssimaan, maahamuuttovirkailija sanoo:
"Tanssitteko juuri äsken? Tulkaahan mukaan.
Näyttäkää D2-tanssiviisuminne."
Asiat vain monimutkaistuvat koko ajan.
Mutta amerikkalaiset ovat kivoja. Kiinnostuneita.
Kyselevät aina kotipaikkaa. Mutta vähättelevään sävyyn.
Heidän kysymyksensä on pikemminkin kuin "Mistä sinä tulla?"
"Mistä sinä tulla, pikku villi?"
"Mistä sinä tulla? Me amerikkalaiset auttaa."
"Mistä sinä tulla?"
Tilanne vaihtelee. Jos sanon Ranskasta,
amerikkalaiset vastaavat aina oudosti.
"Ai, Ranskasta.
Juuri viime vuonna -
serkkuni -
kävi Italiassa."
Se on kokonaan eri maa.
Siellä on eri kieli ja erilaiset systeemit.
En siis viitsi edes mainita Marokkoa.
Tyyppi ei kuitenkaan tiedä, missäpäin Marokko on.
"Marokko." Joskus he sanovat: "Ai, Monaco."
Ja minä: "Ei, se tuli myöhemmin."
Mutta se on silti mielenkiintoista.
Kaikki kysyvät, miksi menin USA:han tekemään lavakomiikkaa englanniksi.
Ranskassa sanotaan: "Ei sinun tarvitse!"
Tiedän. Rakastan ranskalaista yleisöäni.
USA:ssa vastaan amerikkalaistyylisesti:
"Tarvitsen haasteita."
He ovat idiootteja.
Esiinnyin komediaklubeilla joka ilta.
Se on erilaista kuin Euroopassa tai Quebecissä.
Amerikassa ihmiset syövät nenän edessä.
Luulin, että suurin haaste olisi kieli.
Se olikin esiintyä ihmisille, jotka nauravat purilainen suussa.
Amerikkalaiset ovat ruokahulluja!
Näin kiertueella jotain hulluja juttuja. Syömiskilpailuja!
Euroopassa kilpaillaan parhaasta ruoasta.
Täällä taas siitä, kuka ahmii eniten.
Miksi kenenkään pitäisi syödä 19 hodaria?
"Miksi teet niin? Sinulle tulee vain paha olo!"
Se on silti kiintoisaa.
Mutta luulen, että halusin elää amerikkalaista unelmaa.
Olen uneksinut siitä lapsesta alkaen.
Muistan kun lapsena Casablancassa -
isä vei minut rannalle ja sanoi jotain hassua -
osoittaessaan Atlanttia: "Jos nouset veneeseen..."
Olin viisivuotias. En aikonut nousta veneeseen.
"Jos nouset veneeseen ja purjehdit suoraan,
päädyt Amerikkaan."
Minua kiehtoi noiden sanojen runollisuus ja ajatus matkasta kaukaiseen Amerikkaan.
Isä istutti minuun amerikkalaisen unelman.
Mietin kuitenkin, oliko meren toisella puolella -
amerikkalainen isä,
joka puhui pojalleen marokkolaisesta unelmasta.
Enpä usko.
"Isi, mitä tuolla on?" "Ei hajuakaan."
Samanaikaisesti Amerikka kuitenkin myös kiehtoo meitä.
Väitämme, ettemme juuri piittaa siitä.
Oikeasti rakastamme sitä!
Viikko sitten ranskalaiset ostivat New Yorkissa NYPD-t-paitoja.
“New Yorkin poliisilaitos.”
Ranskalaiset eivät pidä Ranskan poliisista.
Mutta New Yorkissa ollessaan he pitävät NYPD:tä coolina.
Tuskin amerikkalaiset Pariisissa -
kyselevät, mistä saa ostaa poliisin t-paitoja.
En oikein usko siihen.
Pariisissa amerikkalaiset kaipaavat elokuvissa näkemiään kliseitä.
Kapeita mukulakivikatuja,
joilla vanhus soittaa haitaria kuunvalossa -
miimikon esiintyessä taustalla.
Eräs kaveri jopa sanoi haluavansa nähdä taustalla miimikon.
Ja pienen rotan tekemässä croque monsieureja.
Olen asunut Pariisissa 30 vuotta enkä ole ikinä nähnyt moista katua.
Eivätkä amerikkalaiset tietenkään puhu ranskaa.
Jos kysyy englanninkieliseltä USA:ssa tai jopa Kanadassa -
"Puhutko ranskaa?"
"Luin ranskaa kaksi vuotta lukiossa -
mutta olen unohtanut sen."
Englanti on monimutkainen kieli. Yritän oppia sitä.
En muuten oikeasti puhu englantia.
Olen vain opetellut vetämään esityksen englanniksi.
Kaikki on käsikirjoitettu!
Esitys sujuu, paitsi klubeilla.
Ongelmia tulee, kun puhun yleisölle.
Jos joku sanoo minulle jotain klubilla, menen...
Yhtenä iltana päätin improvisoida kuten amerikkalaiset lavakoomikot.
Eturivissä istui pariskunta.
Kysyin: "Kauanko olette olleet yhdessä?"
Hän vastasi: "Hän on sisareni."
Minä vastasin: "Onko seksi vielä hyvää?" "En tiedä!"
Englanti on vaikeaa! Hyvin vaikeaa ranskankielisille.
Kun opettelee uutta kieltä, joku aina kysyy -
"Gad, saanko kysyä jotain? Tämä vie vain hetken.
Näetkö... Näetkö koskaan unia englanniksi?"
Näen kyllä. Ne ovat painajaisia.
Näen unta englanniksi ja pyydän puhumaan hitaammin. Se on hankalaa.
Englanti on hankalaa! Sanasto, kielioppi.
"Have, been, done, gone."
Pitää painottaa oikeaa tavua, mutta ei voi tietää, mikä se on!
En edes tiedä, miten painottaa sanaa "painottaa"!
Onko se PAI-not-taa, pai-NOT-taa vai pai-not-TAA?
En tiedä.
Mutta kumminkin. KUM-minkin. En tiedä. Kum-MIN-kin!
Se on hankalaa!
Halusin ostaa pojalleni farkut.
Sanoin kuitenkin hotellivirkailijalle hölmösti:
"Mistä voisin ostaa arkkuja?"
Hän luuli minun puhuvan hauta-arkuista.
Hän kysyi: "Koska tarvitsette niitä?" "Matkustan pian Eurooppaan."
"Montako?" "Yksi minulle ja yksi pojalleni."
Kun amerikkalaiselta pyytää apua, kaikki menee vielä sekavammaksi.
"John, sanotaanko 'on ollut' vai 'ovat olleet'?”
Vastaus on aina: "Kumpikin käy."
Koska he eivät tiedä.
Se on vaikeaa, ystäväni. Hankalaa. Monimutkaista.
Pitää oppia idiomit ja korostus.
Me autamme heitä, mutta he eivät meitä, jos sanomme jotain väärin.
Nousin kerran taksiin New Yorkissa ja sanoin -
"Viekää minut GFK:n lentokentälle.
J:n sijasta G.
Ei se ole kovin iso virhe.
Ääntämys on silti samankaltainen.
Mutta kuski ei tajunnut minua ollenkaan.
Kysyin, oliko hän tosissaan.
Monessako paikassa New Yorkissa on kirjaimet F, K ja "lentokenttä"?
Miten joku voi olla tajuamatta? Ihan älytöntä.
Enhän minä sanonut XFK tai QFK.
Jos olisin taksikuski, ja pyytäisit kyytiä "KFC:n lentokentälle",
veisin sinut JFK:hon.
Enkä siksi, että tiedän, että JFK:ssa on KFC!
Vaan koska tajuan, mitä tarkoitat!
Jos joku englanninkielinen tulisi luokseni Pariisissa -
ja sanoisi: "Anteeksi..."
Oikeasti en edes pysähtyisi.
Se on pariiisilainen stereotypia.
Jos he sanoisivat: "Anteeksi"
ja sanoisivat sitten väärin vaikkapa: "Etsimme iPhone-tornia",
ei heille vastattaisi: "Emme tunne sellaista tornia."
Eikä heitä vietäisi Applen myymälään. Ihmiset ymmärtäisivät!
Kaikki ymmärtäisivät, että kysymys on Eiffel-tornista.
Taksikuski, joka kuuli minun sanovan GFK korjaili ääntämystäni,
vaikka oli itse kotoisin Intiasta.
Totesin vain hänelle: "Olemme kumpikin ulkomaalaisia.
Mitä jos auttaisimme toisiamme?"
Sitten sanoin: "äänsit muuten JFK:n oikein -
mutta sitten sanoit 'öörport'."
Mutta pidin suuni kiinni.
Kunnioitan New Yorkin intialaisia taksikuskeja.
En tiedä, millaiset kännykkäliittymät -
heillä oikein on,
mutta monologeille on varmaan omansa. Se lienee ilmainen.
He puhuvat aina puhelimessa,
jonkun sellaisen kanssa, joka ei tunnu sanovan ikinä mitään.
Istut takapenkillä ja kuulet...
Onneton kaveri toisessa päässä on...
Etkä tajua, että hän on puhelimessa. Luulet kuskin puhuvan sinulle!
Kun kysyt: "Mitä?", hän vastaa: "Puhun puhelimessa."
Ja sitten hän alkaa vitsailla sinusta kaverinsa kanssa puhelimessa!
Sen voi arvata. Hän sanoo...
Minua ei haittaa. Käytän Uberia.
Mutta Uber on mielenkiintoinen.
Kun soitan Uberiin, minua kiehtoo ruutua katsellessani -
tyyppien luovuus heidän tullessaan hakemaan sinua.
He tekevät pikkuautoillaan temppuja, joihin oikeat autot eivät pysty.
He pomppaavat kadulta toiselle,
pyörivät ympäri ja ajavat veden yli.
Ja sitten he soittavat sinulle. Se on se uusi juttu.
"Haloo, missä olet?"
Missä olen? Hakeeko setäni minut?
"Odotan sinua kotona." "Selvä, tulossa ollaan."
"Tiedän. Sitä vartenhan se sovellus on."
Minulla oli kerran hullu Uber-kokemus.
Olin menossa naisen kanssa illalliselle, ja...
Mitä, ettekö ole kuulleet sellaisesta?
Kiitos ja... Hyvää iltaa.
Nousin Uberiin, ja kuski sanoi:
"Antakaa minun avata teille ovi, kun saavumme perille."
Sanoin, ettei se ole tarpeen.
"Ei, haluan antaa teille hyvää palvelua.
Se on työtäni ja rakastan sitä." "Hyvä on."
Haimme seuralaiseni ja saavuimme ravintolaan.
Kuski pysähtyi ja jäin odottamaan.
Mutta hän oli unohtanut.
Istuin takapenkillä ja odotin kuin mikäkin idiootti.
Tyttö kysyi "Mitä nyt?"
Istuin kuin kuningas ja sanoin: "Hän avaa oven."
Mutta kaikki riippuu paikasta.
New Yorkissa pidän siitä, että taksin voi ottaa lennosta.
Montrealissa se on hankalaa.
Pariisissa se on vielä hullumpaa.
Taksi on vapaa, kuski näkee sinut -
ja ajaa ohi. Se kuuluu asiaan.
Marokossa on vielä hullumpaa.
Taksi ei ole vapaa, mutta se pysähtyy silti.
Kyydissä on jo kahdeksan tyyppiä!
Sitä varten keksittiin uberPOOL.
Ahtaudutaan autoon,
joka on täynnä vihanneksia tai mitä lie, ja kuski päättää, mihin mennään.
Hänellä on lista pysäkeistä.
"Anna minun olla. Reittini on jo suunniteltu.
Pysäkkejä on 8, ja jäät pois sillä, joka on lähimpänä..."
Ei!
He tietävät sinusta kaiken. Marokko on sellainen.
Taksikuskit tietävät kaiken.
Yhtenä päivänä kerroin osoitteen, ja kuski sanoi: "Ai, setäsi luo!"
Mistä hän sen tiesi?
Pidän kävelemisestä. Nautin kävelyistä.
Kävelin hieman tänään. Pidän siitä.
Kävelen myös paljon New Yorkissa. Tykkään kysellä amerikkalaisilta tietä.
He ovat mukavia.
Ja käyttävät mielellään Starbucksia kiintopisteenä. Sille ei voi mitään.
Euroopassa käytetään metrijärjestelmää.
USA:ssa taas Starbucks-yksiköitä.
Amerikkalaiset eivät osaa antaa ohjeita mainitsematta Starbucksia.
"Mene suoraan. Vasemmalla on Starbucks.
Sitten oikeaan. Korttelissa on kaksi Starbucksia. Vasempaan.
Jatka seuraavaan kortteliin.
Mene sitten kolmannen Starbucksin kohdalta oikealle.
Sitten tulee kortteli, jossa ei ole Starbucksia.
Älä pelästy. Jatka vain matkaa."
Tykkään myös kävellä Pariisissa.
Pariisilaiset tekevät jotain ainutlaatuista.
Kun kysyt heiltä jotain katua, he laulavat sen sinulle.
"Anteeksi, etsin rue de la Paix’ta."
Rue de la Paix
Hän kysyi asiaa vaimoltaan. Vaimo teki samoin.
Rue de la Paix
Sitten hän vielä sanoi: "Osaan toisenkin. Kiinnostaisiko?"
"Ei kiitos. Etsin rue de la Paix’ta."
Amerikassa on kiinnostavaa katsella ihmisiä.
Amerikkalaiset rakastavat jonottamista. En tiedä, miksi.
Joka paikassa on ihmisiä jonottamassa.
Luulen, että he asettuvat jonoon heti nähdessään sellaisen.
Kysyin kerran kaverilta, mitä hän jonotti. "Vuoroani", hän sanoi.
"Miksi?" "En tiedä.
Jossain vaiheessa tulee vuoroni ja jotain tapahtuu."
"Mutta miksi?" "Jos lähden, joku muu vie vuoroni."
He pelkäävät vuoronsa menetystä.
Ja kaikki ovat järjestäytyneet suoriin jonoihin!
Ranskassa ihmiset jonottavat...
Marokossa taas -
jonotetaan kehässä.
Amerikkalaiset ovat kivoja, varsinkin pariisilaisille.
Joskus amerikkalaisissa kaupoissa yritetään vähän liikaa.
Se tekee epäluuloiseksi.
Newyorkilaisessa kaupassa myyjä sanoi: "Tervetuloa.
Miten menee? Nimeni on Jason.
Jos tarvitsette jotain, pyytäkää ihmeessä.
Autan oikein mielelläni."
Vastasin: "Jason, tämä on liian rankkaa.
Asetat meille molemmille kovia paineita."
Mutta hän oli todella innokas!
Pyysin jotain, ja hän alkoi juosta pitkin kauppaa!
Hän vastaili ihmisille vain: "Ei, autan nyt tätä herraa!"
"Jason, rauhoitu."
Hän etsi sitä takahuoneesta, palasi ja sanoi:
"Valitan, sitä ei löydy."
"Ei se mitään." "Ei, olen pahoillani."
"Jason, lopeta jo, helvetti!
Rauhoitu." "Ei, minä soitan toiseen myymälään."
"Ei, anna olla, Jason!
Älä tee tästä mitään numeroa!" "Ei, minä..."
Sitten hän sanoi jotain, mitä Ranskassa ei kuule:
"Minä tarkistan uudelleen."
Ranskassa ei tarkisteta yhtään kertaa!
Siellä sanotaan: "Sitä ei löydy, paitsi jos alan etsiä sitä."
Amerikassa on yksi kauppa, johon ranskalaiset ovat hulluina.
Abercrombie.
Tunnetteko sen?
Sitä ei ole vielä Quebecissä.
Sen näkee ilmeistänne. "Täällä ei ole sitä."
Abercrombie. Sen haju ja tuntemattomuus.
Jotkut Abercrombien miestyöntekijät eivät käytä paitaa.
Heidän yläruumiinsa on paljaana.
Olin katselemassa paitoja, kun kaveri tuli ja sanoi:
"Nuo ovat mahtavia paitoja. Ne ovat lemppareitani."
"Mikset sitten käytä sellaista?"
Ja tuoksukynttilät! Kynttilät ovat nykyään villitys.
Kynttilöitä on joka paikassa. Se on hienostunutta.
Kynttilöitä ostetaan, koska ne tuoksuvat hyviltä.
“Sytytitkö kynttilöitä?” “Sytytä kynttilä.”
"Kaupassa oli kynttilöitä joka puolella. Mahtavaa!"
"Mitä hän osti sinulle?" "Kynttilän." “Niinkö?" "Joo, ison kynttilän."
"Illallispöytäämme sytytettiin kynttilä."
"Ennen nukkumaanmenoa sammutimme kynttilän."
Kynttilät ovat oikea villitys.
Niitä on joka puolella, ja niissä on hienostuneita tuoksuja.
Olin yhtenä päivänä kaupassa Pariisissa -
ja näin kynttilän, jonka tuoksun nimi oli "Maanantaiaamu Alaskassa".
Mutta en ole koskaan käynyt siellä.
Nuuhkaisin sitä ja sanoin: "Alaska, ehkä, mutta maanantai?
Tämä haisee aivan tiistaille."
Sehän on hipsterijuttu, vai mitä?
Hipsteri. Se on boheemijuttu.
Miksi maailmaan perustetaan nykyään uusia kauppoja,
jossa on pari paitaa, kynttilä, polkupyörä ja lampaankoipi?
Mistä siinä on kyse?
"Hei. Onko teillä skoottereita?" "Ei, mutta kakkua löytyy."
Outoa touhua.
Ja siitä on tulossa hienostunutta.
Mutta se on siistä ja erilaista. Amerikassa kaikki on erilaista.
Täällä Quebecissä ja Ranskassa ihmisiltä ruinataan jotain kaduilla.
Tyypit, joilla on kirjoituslevy tai pieni kyltti pyytävät jotain.
Järjestöt pyytelevät rahaa ja allekirjoituksia johonkin.
Kiinnostavaa on, että kaikilla kysyjillä on samanlainen kehonkieli.
Yritin saada siitä selkoa.
Ruumis haluaa lähestyä sinua, mutta mieli sanoo, ettei pitäisi.
Heidän kehonkielensä on aina kiintoisaa.
"Anteeksi, kuulumme järjestöön ja haluaisimme hetken aikaanne,
koska mitä teemme valaiden puolesta on tapamme antaa takaisin..."
Tai he tulevat sinua kohti, kun kuljet heidän suuntaansa,
ja heti kun kohtaatte, pam!
He alkavat kävellä takaperin rinnallasi: "Tarkoituksemme on..."
Saavatko he mitään koulutusta? Miten se toimii?
Aloitin uuden elämän New Yorkissa englanninkielisellä show’lla.
New York on aivan hullu kaupunki. Kaikki liikkuu niin nopeasti.
Mutta se on siistiä. Olen saanut paljon uusia ystäviä.
Menin katsomaan Vapaudenpatsasta.
Olin utelias näkemään lahjan, jonka Ranska antoi Yhdysvalloille.
Miksi ranskalaiset päättivät antaa amerikkalaisystävilleen patsaan?
Ehkä he tapasivat kauan sitten -
ja tilanne oli sama, kuin rikkaan lapsen synttäreillä.
Ei tiedä, mitä antaa lahjaksi. Heillä on jo kaikkea.
He varmaan miettivät: "Mitä annamme amerikkalaisille?"
"En oikein tiedä...
Ilmaisen terveydenhuollon?” "He eivät pitäisi siitä."
Niin. "En oikein tiedä." Kiitos.
Tuo oli aika omituinen taputus.
Kuin aalto, joka alkoi takaa ja siirtyi kohti keskustaa.
Parvella ihmiset miettivät: "Aiotteko taputtaa?"
"En viitsi. Esitys on hyvä, mutta haluan seurata omaa rytmiäni."
"Omaa ryt!"
Quebecissä on tärkeää olla lausumatta sanojen loppua.
Sanotaan sosialis ja professionnalis.
Mietin aina, mitä quebeciläiset tekevät -
kaikilla käyttämättä jääneillä sanojen lopuilla.
Arvelin, että ne lopulta kierrätetään.
Niin kuin tehdäänkin! Ranskan sanaan ici -
lisätään kaksi T:tä toisesta sanasta ja sanotaan icitte.
Kokouksessa joku siis sanoi:
"Patsas voisi olla hyvä idea.
Tehdään jättimäinen, vähän sukupuoleton kruunupäinen hahmo,
joka pitelee jotain iPadin ja soihdun näköistä.
He jäävät siihen koukkuun. He ihastuvat siihen.
Ja annamme sille tyylikkään pariisilaisen säväyksen.
Pitäisi näyttää hyvältä."
Sitten ranskalaiset lähettivät sen amerikkalaisille Amazon Primella.
Amerikkalaiset saivat viestin Amazonilta, jossa luki:
"Ihmiset, jotka pitivät tästä, pitivät myös Eiffel-tornista.
Kiinnostaisiko se teitä?"
Löysin New Yorkista asunnon, mikä on hyvin vaikeaa.
Varsinkin, jos ei ole amerikkalainen.
Kiinteistönvälittäjä esitteli minulle eri paikkoja.
Kerran sanoin: "Pidän tästä, mutta minun pitää harkita asiaa."
Hän vastasi: "Ei, se pitää päättää tässä ja nyt."
"Antakaa minun miettiä!" "Ei.
Eräs toinenkin on siitä kiinnostunut."
New Yorkissa on aina joku toinen kiinnostunut.
Samoin Pariisissa. Kaikkialla.
En tiedä, kuka se on.
Haluaisin joskus tavata sen tyypin ja sanoa:
“Miksi oikein kahmit kaikki asunnot? Olet hullu!”
Välittäjä sanoi: "Vaadimme puolen vuoden ennakon."
Halutessaan jotain muuttuu tyhmäksi. "Selvä!"
Sitten hän sanoi: "Vaadimme myös yhdeksän suositusta."
En edes tuntenut yhdeksää ihmistä!
Kysyin: "Voisitko sinä olla yksi heistä?
Sinä, Uber-kuski..."
Sitten muistin, että äitini serkku asuu Brooklynissä.
Kysyin äidiltä, kannattaisiko hänelle soittaa.
Hän vastasi: "Ei, älä! Ei missään nimessä hänelle!"
Kysyin, mikä häntä vaivaa. "Hän on vanha ja skitsofreeninen."
"Mahtavaa! Siitä saadaan lisää nimiä."
Kävin iltapäivällä erään kaverini luona.
Hän on tehnyt remonttia.
Ihmiset haluavat selittää, miten kaikki oli ennen.
Mutta sinua ei kiinnosta. Haluat vain nauttia kahvista.
"Ei, kuuntele nyt, ei täällä ennen ollut tällaista."
"Sama se. En ole nähnyt tätä ennen. Se on nyt hyvä."
"Ei, kun sinun pitää tietää...
Se, mitä teimme täällä, on jotain aivan uskomatonta.
Keittiö oli toisella puolella.
Ja usko tai älä, siinä missä istut nyt,
oli ennen seinä. Hullua, vai mitä?"
"Ei.
Ei 'hullu' sitä tarkoita."
Sitten hänen vaimonsa tuli paikalle.
"Oletko tavannut Jessican?" "Joo."
"Hän ei ollut ennen tällainen."
"Häntä on selvästikin korjailtu."
On mahdoton samastua johonkin, mitä ei ole kokenut.
En tiedä, onko tämä hyvä vertaus,
mutta tiedätte, millaista on kuulla jonkun tuntemattoman kuolleen.
Siitä tulee vähän kaksijakoinen olo.
Sitä esittää surunvalittelut, vaikkei oikeasti piittaa pätkääkään.
Etenkin kun käy ilmi, että vainaja oli 98-vuotias ja kuoli nukkuessaan.
Sitä haluaa vain sanoa: "Pää kiinni. Anna minun olla."
On mukavaa kuulla taas puhuttavan ranskaa.
Joskus kaipaan sitä Amerikassa.
Tein itselleni cd:n autoon.
Kun painan play, kaveri huutaa ranskaksi: "Liiku, ääliö!"
Se rauhoittaa minua.
Siitä tulee hyvä olo.
Joitain juttuja en Amerikassa ymmärrä.
Yhtä urheilulajia en tajua.
Minä yritän, kuten kaikki ranskalaiset ja eteläeurooppalaiset.
Yritämme tajuta baseballia.
Kanadalaisilla on sentään oma joukkue.
Mutta te teeskentelette. Ette te sitä oikeasti tajua.
En ymmärrä, mitä ne tyypit tekevät.
Yritän, mutta se on tylsää. He eivät tee mitään.
Lyövät palloa, pysähtyvät ja kävelevät sitten näin.
"Mitä te oikein touhuatte?"
Yksi kaverini sanoi, että peli pitää nähdä paikan päällä.
Hän vei minut Metsin stadionille New Yorkissa.
Sama juttu: tylsää, mutta paikan päällä.
Yhdessä vaiheessa katsoessamme peliä hän sanoi minulle:
"Haetaan hodarit ja pizzaa."
Olimme poissa 25 minuuttia.
Palatessamme sama kaveri seisoi yhä paikallaan näin.
Sanoin: "Jerry, keskeytettiinkö peli?"
Tiedättekö, jos poistuu jalkapallo- ottelusta 25 minuutiksi?
Kaksi pelaajaa on ehkä jo myyty!
Tai toinen on kuollut! Yleisö on saattanut rynniä kentälle.
Maaleja on ehkä tehty neljä.
Ainoa jotenkin söpö juttu ovat suukkokamerat.
"Suukkokamera, tosi söpöä!"
Amerikkalaiset ovat vähän ujoja, mutta söpöjä.
Kun kamera osuu pariskuntaan,
he katsovat toisiinsa: "Meidän pitää suudella!"
He suutelevat, ja amerikkalaiset alkavat huutaa.
Miettikää, jos Ranskassa olisi sellaisia.
Kuka tietää, mitä pariskunta tekisi?
"Se kuvaa meitä, meidän pitää tehdä se."
Olimme poissa 25 minuuttia.
Muistan, kun katsoin isän kanssa fudista ja hän pyysi hakemaan oluen.
Kävelin keittiöön kuin rapu.
En halunnut missata mitään!
Yritän silti osallistua amerikkalaiseen kulttuuriin.
Kaverit veivät minut pihvipaikkaan.
Idea on yksinkertainen: pihvipaikka.
Haluat pihvin, ja heillä on sitä varten paikka.
Muiden ruokien kanssa ei ilmeisesti tehdä näin.
Ei ole olemassa kanakämppiä.
Tai kalakellareita tai muutakaan.
Pizzaa varten on sentään koti.
Näin siellä jotain aivan amerikkalaista:
tyypin polvi maassa ojentamassa pientä rasiaa naiselle,
joka oli toivon mukaan hänen morsiamensa tai tyttöystävänsä.
Hän kosi naista.
Ei, olen pahoillani.
Kaikkien tunnereaktio ravintolassa oli sama.
Minäkin sain tunnereaktion.
Sitä sanotaan nolostumiseksi.
"Ei tuollaista tehdä julkisesti.
Varsinkaan pihvipaikassa! Mitä oikein touhuat?
Miksi luulet hänen itkevän?"
Kysyin amerikkalaisilta eroavatko he myös julkisesti.
Eikö olisikin hauskaa? Tarjoilija toisi kakun mukana eropaperit.
"No niin!" Ja sitten kaikki alkaisivat itkeä.
Mies sanoisi: "Haluat varmaan erilliset laskut?"
On kiva, että pariskunnat täällä ajattelevat, ettei se noin toimi.
"Ei se ole lainkaan sellaista."
Kiertue oli mahtava. Kävin muun muassa Los Angelesissä.
Los Angèle!
Quebeciläisillä on joka kaupungille uusi nimi!
Ja he ääntävät ne miten huvittaa.
He sanovat Bos-TON, mutta eivät Washing-TON.
Kuka näin on päättänyt?
"Los Angèle" siis?
Los Angeles on kiintoisa kaupunki.
Miehelle se on pelottava kaupunki.
Kaikki miehet siellä treenaavat. He ovat lihaksikkaita.
Treenaavat. En minä "treenaa."
Meidän kehotyyppiämme ei löydy sieltä.
Meillä on kaikilla näköjään samantyyppinen keho.
Patonkijalat ja couscous-maha.
Sellaista ei näe siellä.
Jos näkee tyypin, jolla on tällainen keho, hän ei ole sikäläinen.
Eikä hän ole silti ranskalainen. Paitsi jos hänellä on kaulaliina.
En tiedä, miksi ranskalaiset aina käyttävät kaulaliinaa.
"Ulkona on lämmin, Mathieu!" "Viis siitä."
On silti hienoa nähdä tyyppejä, jotka treenaavat.
He haluavat olla komeita, vahvoja ja lihaksikkaita rannalla.
Minä haluan näyttää hyvältä vaatteet päällä.
Sillä kun tytön kanssa on alasti,
päämäärä on yleensä jo saavutettu, ymmärrätte kai?
Minusta se on vähän pelottavaa.
Eniten pelkään kuorsaavani ekana yönä tytön luona.
Siksi ekana iltana naisen kanssa -
istun tv:n ääressä, odotan hänen nukahtavan ja koetan pidätellä.
Ongelmana on, että kunnon kuorsauksesta saa herkästi esimakua.
Kaikki kuorsaajat tietävät sen olevan totta -
ja kuuluvansa samaan kerhoon.
Mutta kun istuu tv:n ääressä ja alkaa...
Sitä katsoo naiseen kysyvästi.
Kerran jopa kysyin: "Oliko tuo koiranpentu?"
Ja minä kuorsaan kovaa, hyvät ystävät.
Kuorsaakohan kukaan elegantisti, mutta kuorsaan kuin maalaispoika.
En tiedä, miten selittäisin tämän.
On kuin olisin kuolemaa tekemässä. Oletteko kuulleet sellaista?
Tuntuu, kuin tekisin kuolemaa. Joka kerta.
Neljän minuutin välein kuolen, herään henkiin ja kuolen taas.
Ihmiset ovat luulleet minun tarvitsevan tekohengitystä!
Yksi kaverini kysyi: "Mikset käytä maskia?"
"Se on vielä pahempi! Entä jos nainen näkee sen?"
"Odota, että hän nukahtaa, ennen kuin puet maskin."
"Entä jos hän menee yöllä vessaan -
ja näkee minut lentäjän näköisenä?"
"Minulla on sinulle yllätys! Nyt leikitään lentäjää!
Lentäjä ja prinsessa. Oletko valmiina, kulta?"
En edes tiedä, miksi puhun tästä. Tämä oli siis Los Angelesissa...
Minulle käy Montrealissa aina näin.
Yleisö vie ajatukseni jonnekin muualle.
He päättävät. Hullua, vai mitä?
Muistan, kun kerran esiinnyin Marokossa.
Nainen halusi ottaa minusta kuvan,
ja kirkkaan kohdevalon vuoksi hän teki näin.
Jokainen yleisö on erilainen, yllättävä ja kiehtova.
Amerikassa esimerkiksi...
Se mikä on ranskaksi rappel on siellä nimeltään encore.
He lainaavat ranskan sanan, lisäävät korostuksen -
ja selittävät, mitä se tarkoittaa.
"Encore. Tiedätkö, mikä on encore?"
"Tiedän. Se on ranskan sana, encore. Tiedän."
Täällä ei tehdä niin.
Koomikot ja laulajat päättävät keikkansa sanomalla:
"Kiitos, hyvää yötä!", ja poistumalla lavalta.
Mitä ideaa encoressa oikein on?
Silloin artisti lopettaa esityksen ja piileskelee backstagella.
Hän teeskentelee menneensä väsyneenä kotiin.
Yleisö teeskentelee haluavansa artistin takaisin lavalle.
Se on eräänlainen sopimus teidän ja meidän välillä.
Artisti on backstagella, ja yleisö huutaa: Encore!
Artisti miettii: "Onpa liikuttavaa. Mitä teen?
Menisinkö kotiin vai takaisin lavalle?"
Niinpä hän palaa lavalle. Ja yleisö hurraa.
Artisti sanoo: "Vau! En odottanut tällaista!"
Hevonpaskat.
Mutta en tiennyt, että Amerikassa on erilaista.
Ekan New Yorkin keikkani jälkeen menin piiloon backstagelle.
Kun palasin, kaikki olivat poissa.
Niinpä lähdin kotiin.
Mutta siis Los Angeles.
Kiintoisa paikka.
Los Angeles kuitenkin pelottaa minua.
Kaverit halusivat viedä minut yhteen ravintolaan.
Siellä kaikki on "parasta". "Se ravintola on kaikkein paras".
He rakastavat yhdistelemistä.
Koska heillä ei ole omaa keittiötä,
he valitsevat muiden ruokia ja kutsuvat niitä omikseen.
"Se on yhdistelmäruokaa."
Kaveri sanoi vievänsä parhaaseen japanilaiseen kebabpaikkaan.
Sanoin: "Toivottavasti se on paras. Sellaisia ei pitäisi olla enempää.
Löytyisikö kiinalaista couscousia?"
Tarjoilija saapui.
Losilainen, leffatähti, komea kaveri.
Hyvännäköinen 18-vuotias.
"Hei, miten menee?" Kuin hän olisi vetänyt esitystä.
Kysyin millaista punaviiniä heiltä saa lasissa.
Hän sanoi: "Suosikkini on..."
"Ei. Haluan omaa suosikkiani."
Kuka muka käy ravintolassa syömässä jonkun muun lempiruokaa?
Paitsi, jos on naimisissa ja vaimo sanoo:
"Ota sinä kalaa, minä otan kanaa ja jaetaan annokset."
Johon ei voi muuta kuin mumista.
"Onko hyvää?" "Tietysti. Käskit minun syödä sitä."
Kotimatkalla kysyt: "Oliko kana hyvää?"
"Joo, maistui vähän kalalta, mutta ei hassumpaa."
Miehet osaavat olla ääliöitä.
Sanoin siis tarjoilijalle: "Olet 18-vuotias ja amerikkalainen.
Älä neuvo minua punaviineissä.
Jos tarvitsen neuvoa mehun suhteen, kerron kyllä."
Rakastan tekstailua.
Olen hieman ujo. Ihan oikeasti.
Lavalla pärjään, mutta tosielämässä tykkään tekstailla.
Voi sanoa juuri sen, mitä haluaa.
En tiedä, olenko vain tulossa vanhaksi,
mutta yksi, mitä en tajua, ovat nämä uudet emojit.
Tekstasin tytölle: "Mennäänkö huomisiltana drinkeille?"
Hän kirjoitti: "Sopii. Espanjalainen tanssija, espanjalainen tanssija,
kaksi ilotulitusta, neljä samppanjalasia,
apina kädet kasvojen päällä,
punaiset korkokengät, kynsilakkaa, kaksi taloa,
taksi ja munakoiso."
En tiennyt, mitä tehdä, joten soitin hänelle ambulanssin.
Deittailu on puhtaasti pohjoisamerikkalainen juttu.
Tiedättehän deittailun.
Jokaisella suhteella on nimi ja rakenne.
Euroopassa pidän viettelemisen pelistä.
Siitä, ettei tiedä. Tuntemattomasta, spontaanista.
Kiitos.
Mahtavaa. Mikä nimesi on?
Minulla on hieman rietas olo.
Mikä on nimesi?
Anteeksi? Johanne. Ai, "Jowanne"!
Hän korjasi minua! Sanoin "Johanne" ja äänsin oikein,
mutta quebeciläiselle se on "Jowanne".
Hauska tutustua. Onko hän poikaystäväsi?
Niinkö? Yöstä tulee kuuma.
Mitä teet työksesi?
Olet töissä tullissa?
Johanne, saanko kysyä jotain?
Onko kukaan ikinä vastannut "kyllä"
kaikkiin kysymyksiin maatiloista, eläimistä ynnä muusta?
Onko kukaan oikeasti sanonut: "Joo, kävin maatilalla,
mukanani on lihaa ja juustoa,
eikä minua ole ikinä rokotettu.
Rakastan maatanne!"
Tullaako kukaan tuomansa tavarat?
Kaikki eivät tullaa. Sitä varten on olemassa koirat.
Kissoja ei nimittäin kiinnosta.
Jos kissa haistaa makkaran, se vain aivastaa.
Oletko töissä lentokentällä?
Työskentelet siis toimistossa.
Hoidat kaikki vakavat asiat.
Olet se, joka ratkoo ongelmat. Vau, Johanne.
Hassua, koska tunteeni ovat sekavat.
Se tuntuu sekä pelottavalta että kiihottavalta.
Näen sinut univormussa -
huutamassa minulle, koska toin maahan tajinea.
Mikä on uskomattomin juttu, minkä olet nähnyt?
"Uskomatonta, että hän tunki tämän laukkuunsa"?
Voileivät.
Kuvitelkaa Johanne kokouksessa ratsupoliisien kanssa.
"Meillä on ongelma. Laukussa on voileipä."
"Herra, ymmärrättekö saapuneenne Quebeciin voileipä mukananne?
Kinkun ja juuston kera?
Ei kovin kosheria."
Mahtavaa, Johanne.
Entä mitä poikaystäväsi tekee?
Hän on hevibändin rumpali.
Tämä tullaan esittämään Ranskassa, joten käännän tämän.
Raskaan rockin rumpali. Vau.
Mahtavaa! Hevimetallia, oikeasti?
Sinulla on aika vähän tukkaa hevariksi.
Ai, sinä huolehdit siitä puolesta. Mikä mahtava pari!
Käykö hän tavarasi läpi ennen kiertuetta?
"Tee mitä huvittaa, iske kaikki haluamasi tytöt.
Kunhan et pane laukkuusi voileipiä."
Antakaa aplodit Johannelle!
Kun esiinnyin ensi kertaa englanniksi New Yorkissa,
äitini halusi tulla katsomaan esitystä.
Hän lensi paikalle katsomaan sitä.
Äitini ei osaa englantia.
Silti hän kommentoi esitystä.
Sellainen äitini on. Sanoin, ettei hän osaa englantia.
Hän vastasi: "Ehkä en, mutta tunnen poikani."
Se ensi-ilta oli vaikea.
Esiinnyin englanniksi tuntemattoman yleisön edessä -
ihmisten syödessä purilaisia.
Poistuttuani lavalta sanoin: "En pitänyt esityksestä, äiti."
Hän sanoi: "Ei, se on sinun näkemyksesi lavalta käsin.
Minä istuin yleisössä. Se oli vielä pahempaa."
Äitini on maailman hassuin ihminen, eikä edes tiedä sitä.
Siskoni kävi meillä ollessaan sairas. Äitini soitti.
Siskoni vastasi puhelimeen. Äiti kysyi, mitä on tekeillä.
Sisko sanoi olevansa sairas. Äiti sanoi, "Mene heti keittiöön.
Laita kuppiin kuumaa vettä, sitruunaa, kanelia ja suolaa -
ja anna se veljellesi ennen kuin tartutat hänetkin!"
Isänikin on melkoinen persoona.
Hän on kiehtova.
Ja myös tietämättään hauska. Kommunikaatiota ei ole.
Hän on tyypillinen marokkolaisisä. Ei puhu ikinä.
Pelkkiä kädenliikkeitä ja ilmeitä.
Tunnetteko tämän uhkaavan eleen?
Kun käytin sitä Amerikassa, ihmiset suuttuivat.
On kaksi koulukuntaa. Toinen on: "Et saa tehdä noin.
Isän pitää jutella sinulle ja kertoa, mistä on kyse."
Toinen on tämä.
Se tarkoittaa: “Tungen tämän kengän kurkkuusi, poika.”
Tyypillinen marokkolaisisä. Ei kärsivällisyyttä lasten suhteen.
Kun olimme piilosilla, hän ei etsinyt meitä.
Hän sanoi: "Menkää piiloon" ja lähti sitten töihin.
Piileksimme kaapeissa päivä- ja yökaudet.
Pahinta oli, kun äiti sanoi: “Mene etsimään heitä!"
Isä vastasi: “En tykkää tästä leikistä! Anna minun olla!”
Rakennutin talon Marrakeshiin.
Se on ollut rakenteilla vuodesta 1987.
Sähkömies asensi järjestelmän, jollaista ei ole kellään muulla.
Olen maailman ainoa mies, joka pystyy käynnistämällä mikron -
avaamaan autotallin oven.
Kysyin sähkömieheltä: "Hamid, miten teit sen?"
Hän sanoi: "Teen kuten sinäkin. Improvisoin ja katson, miten käy."
Olen saanut Marrakeshin talosta päänsärkyjä asioista,
joita voi tapahtua vain Marokossa.
Olin töissä Amerikassa ja sain omituisia puhelinsoittoja,
kuten: "Herra Gad, uima-allas räjähti."
Minulle todellinen ongelma ei ollut tekninen tai mekaaninen.
Se olisi korjattavissa.
Mutta mistä kaveri oikein keksi, että uima-allas voi räjähtää?
Kysyin häneltä: "Eikö Hamid ollut paikalla?"
Hän vastasi: "Joo, mutta hän oli altaassa."
Minulle syntyi melkoisen hullu mielikuva.
Joudun käymään siellä lähipäivinä.
Inhoan matkustamista, koska inhoan lentokenttiä.
Kentällä on joko 5 minuuttia aikaa ja pakko juosta -
tai 5 tuntia aikaa, jolloin haluaisi tappaa itsensä.
"Mitä oikein teen?" Se tekee hulluksi!
Lentokentillä minua ärsyttävät ihmiset, joilla on matkatyynyt.
En tiedä miksi. Nähdessäni alan inhota niitä.
Ja he kulkevat ikään kuin heillä ei olisi matkatyynyjä.
Panevatko he tyynyn päähän aamuisin heti pukeuduttuaan?
Matkatyyny on ainoa, joka puetaan päälle ennen kuin sitä käytetään.
Hammasharjan kanssa ei tehdä niin. "Teen tämän myöhemmin."
Eikä kondomin kanssa. "Koskaan ei voi tietää."
Enkä halua mennä turvatarkastuksiin.
Johanne.
En halua poseerata asennossa, johon läpivalaisulaitteessa mennään.
Tiedättekö asennon?
Amerikassa tehdään näin läpivalaisulaitteissa.
Siten varmistetaan, ettei mukana ole mitään, millä voisi tappaa.
Konetta käyttämällä he kuitenkin tappavat teidät.
15-20 vuoden päästä vapisemme näin, kun astumme koneeseen.
"Mitä teille on käynyt?" "Sain liikaa säteilyä läpivalaisulaitteista."
Läpivalaisun jälkeen tehdään vielä ruumiintarkastus.
Koska minua ärsyttää, vastaan: "Hyvä on, tarkastakaa.
Mutta ottakaa ensin kiinni."
Kun hän aloittaa, sanon: "Voi luoja!"
Eräs kaveri kysyi: "Onko taskussanne jotain?"
Vastasin: "Mikset ota selvää?"
Viimeksi matkustin ensimmäisessä luokassa.
Kiitos. Tällaista on Pohjois-Amerikassa.
Ranskassa olisi huudettu: "Mulkero!"
Istuin ekassa luokassa rennosti pukeutuneena.
Lippis, vaikken sitä tajuakaan, farkut ja lenkkarit.
Eräs tyyppi katseli minua ikään kuin tuomitakseen.
"Tuo mies ei selvästikään matkusta oikeassa luokassa."
En tiedä miksi, mutta halusin puolustaa oikeuttani olla siellä,
ja paras mihin pystyin oli pottuilla hänelle -
niin, että hän muistaa minut loppuikänsä.
Aloin käyttäytyä kuin sekopää, joka ei ole ennen nähnyt tällaista.
Osoitin paikkaa, josta olin maksanut ja joka luki maihinnousukortissani,
ja kysyin häneltä: "Voinko istua tähän?"
"Ette, ellei teillä ole ykkösluokan paikkaa."
Sanoin: "Älkää kertoko kellekään. Mitä väliä, jos istun tähän?"
Istuuduin ja aloin leikkiä nappuloilla.
Sanoin: "Paljon parempaa kuin taaempana!"
Tyyppi kutsui lentoemännän paikalle.
"En usko, että tämä mies on ykkösluokan matkustaja.
Teidän pitää..."
Olin lentoemännän takana ja tein näin.
Emäntä sanoi: "Anteeksi, haluaisin vielä nähdä maihinnousukorttinne."
"Sopii, mutta mennään tuonne. En halua hänen näkevän sitä."
Annoin kortin, ja emäntä sanoi: "Olen pahoillani, herra Al, El..."
"Joo, ei mitään. Kaikki hyvin."
Hän sanoi: "Olen pahoillani. Voitte istuutua."
Sitten hän sanoi miehelle: “Hän kuuluu ykkösluokkaan.”
Sitten käännyin ja sanoin miehelle:
"Kaikki on nyt kunnossa.
Maksoin hänelle kaksikymppiä."
Kiitos, Montreal!
Kiitos! Olitte mahtavia!
Kiitos!
Tekstitys: Mikko Alapuro